ЧОВЕК С МАНСАРДЕ МОМЧИЛА МИЛАНКОВА ИЛИ СЛИКА СТВАРНОСТИ У РОМАНУ КЛУПА НА КРАЈУ СВЕТА (Philological Studies, 2019)
У раду смо настојали да скренемо пажњу на значај романа Клупа на крају света (1964), у ком је дошло до изражаја умеће аутора да конструише фикционални свет на темељу естетичких, културних и стварносних феномена времена у коме тај роман настаје: новог романа, филма ноар, филмова „црног таласа“ у југословенској кинематографији, тривијалне књижевности – петпарачких криминалистичких романа, југословенске социјалистичке стварности шездесетих година прошлог века, на једној страни, а на другој – класичних уметничких остварења, од Злочина и казне Ф. М. Достојевског до Хичкокових филмова и, бар једним делом, романа Контрапункт живота Олдоса Хакслија и егзистенцијалистичке филозофије и књижевности. Сходно томе, Миланковљев човек с мансарде из романа Клупа на крају света указује нам се обликован не толико као продукт модерне урбане отуђености и сопствене безначајности и безличности малог службеника (како га је критика до данас углавном тумачила) колико као резултат пишчеве интенције да, у хичкоковском маниру, психолошки уверљиво обликује лик пасионираног читаоца криминалистичких романа који постаје њихова нехотична жртва. Осим тога, настојали смо да покажемо и колико је слика света у роману окренута ка критици социјалистичке стварности шездесетих година прошлог века, блиској оној коју оличавају филмови такозваног „црног таласа“ у југословенској кинематографији. Самим тим, полазећи од семантике могућих светова, указали смо на полифону структуру романа Клупа на крају света, који у себи хибридно уједињује криминалистички жанр са социјалним, психолошким, и егзистенцијалистичким темама и мотивима.